# Правда да приказка

Павел Павлович Белецкий-Носенко

На малороссийском наречии.

Білецький-Носенко Павло Павлович

Правда да приказка

Раз Правда голая, як народила мати.

Згадала вирнути колодця ізо дна,

Щоб між людьми такого пошукати.

Кому б іще вона не ввірилась нудна,

В якого одігріться в хаті.

І де то? Ще здалі

Втікають геть од ней миряни й королі,

Ідо змарніло╖ нема ні е ком жалі!

Ледве не здубла нещаслива.

Аж ось споткалася з ней

Приказка жартлива.

Легесенька, не йде -- на цппочках біжить,

В одежі пестро╖, ╓ міньойнно╖ кире╖,

В каміннях дорогих, мов жар, уся бринить,

Зда╓ться, що нема і приступу до не╖,

Но ласкава до б сіх, пусту╓, реготить.

Оте ж на ній, що ╓, як роздивиться зблизьку.

Все мишура да скло й зда╓ такого лиску;

Мов самоцвітне╓ каміння те горить.

"Здоров була,-- здалі кричить,-- кохана тітко!

Відкіль се ти взялась? Тебе давно не видко;

Що робиш на шляху?" -- "Мов за гріхи.

Як бачиш, ізгинаю, --

╥й Правда одвіча.-- Ось не знайду стріхи.

Де б одогрітися, і злючих проклинаю.

Прохалася в палаци до царей,

В будинки до пані╓, у хати до людей,--

В попілицю женуть, як сатани, бояться;

Оце вже хочу знов

В безодню заховаться!"

"А мене всяк зове брехней, а, поздоро╓,

Шану╓ да коха╓;

Хто ╓ - без мене рта на сміх не розтуля╓.

Да й всім я тямлю, що коли йому казать;

А ти мні не здивуйся, тітко.

Що 'це тобі скажу: так не годиться, бридко

У вічі людям лізть, як народила мать,

І щиро в вічі есім колоть і до╖дать.

Ось одягни мою мільйонную кирею.

Так приховавшися і лестю та брехнею,

Покраща╓ш зовсім, одміниш лик пісний!

Да як прийматиме тебе люд навісний;

Ось ке лиш! І мені з тобою буде краще:

Розумний за тебе й мене прилаше,

А дурень і пишний

Зо мной не вижене тебе, ніби ледаще!"

З'╓дналась Правда із Брехнею.

І з той доби під іменем Приказки

Не одста╓ од ней

І заробля╓ од людей стріху і ласки.