# Iнститутка

Марко Вовчок

## Марко Вовчок. Iнститутка


------------------------------------------------------------------------

Оригинал этого текста расположен в "Сетевой библиотеке украинской литературы"

OCR: Евгений Васильев

Для украинских литер использованы обозначения:

╢, ╓ - "э оборотное" большое и маленькое (коды AAh,BAh)

╥, § - "i с двумя точками" большое и маленькое (коды AFh,BFh)

I,i (укр) = I,i (лат)

------------------------------------------------------------------------


Т. Г. Шевченку


I


Люди дивуються, що я весела: надiйсь, горя-бiди не знала. А я зроду

така вдалася. Уродись, кажуть, та i вдайся... Було, мене й б'ють (бодай не

згадувать!) - не здержу серця, заплачу; а роздумаюсь трохи - i смiюся.

Бува лихо, що плаче, а бува, що й скаче, - то так i мо╓ лишенько. Якби

менi за кожною бiдою мо╓ю плакати, досi б i очi я виплакала. Батька-матерi

не зазнаю: сиротою зросла я, при чужинi, у людях. Хоч не було дiла

важкого, - так забували про мене, чи я не голодна, не холодна, чи жива

я...

На десятолiттях взяли мене в двiр. Стара панi була не що, сумирна собi,

- може, тому, що вже благенька була, ледве ноги волочила, а заговорить -

тiльки шам-шам, одразу й не розбереш; так куди вже бiйка! не на умi. Увесь

день на ганочках; нiчка йде - оха╓ та стогне. А за молодого вiку,

славлять, вигадочки були чималi i в не§... та треба ж колись i перестати.

За мене, то вже в дворi жили ми спокiйненько; одно було горе, що з

двору й ступити не пустять. Хiба вже на велике свято, що до церкви

одпросимось, а в недiлю й не думай. "Розволочитесь, - було, каже панi

гнiваючись, - не пущу!.. Не той ще вiк ваш, щоб бога пильнувати: ще

матимете час, - не зараз вам умирати".

Сидимо, було, день при днi у дiвочiй та робимо. А тихо коло тебе, як

зачаровано. Тiльки панi заоха або хто з дiвчат на ухо за чим озветься,

котора зiтхне з нуду. Докуча╓, було, та робота, докуча╓, - аж пече; та що

врадиш? Спасибi хоч за те, що не б'ють десять раз на день, як от по iнших

чу╓мо.

А як коли, то, було, звеселi╓мо не знать чого. Веселенько нам, - аж

серце трепече! Коли б воля, заспiвав би так, щоб i на селi лунало... Не

всмiлимось!.. Iзгляду╓мось, та смiх нас так i бере. То одна моргне бровою,

а друга §й одморгу╓; то прив'яжуть тую до стiльчика косою; iнша зскочить

та почне вистрибувати дибки-дибки, щоб панi не почула, - крутиться,

вертиться, тiльки рукава май-май-май... Чого, було, не виробля╓мо!

У старо§ панi не було роду, окрiм мала собi унучечку, - у Ки╓вi

обучалась у якомусь там... от коли б вимовити... iн-сти-ту-тi... Було

частенько до старо§ листи шле; а стара тi§ листи щодня вичиту╓, - i

попоплаче над ними, i попосмi╓ться. Коли пише унучечка, щоб уже при§здити

за нею та додому забирати... Мати божа! увесь будинок зворухнувся: бiлити,

мити, прибирати!.. Панночки сподiва╓мось! Панночка буде!

Стара панi немов одужала: колива╓ з кiмнати до кiмнати, вигляда╓ у

кожне вiконце на шлях i нас туря╓ за село дивитись, чи не §де панночка. А

нам того й треба. Ми за той тиждень, що §§ виглядали, сказать, нажилися.

Шлють, то бiжимо-летимо... Весело зочити степ, поля краснi!. Степ зелений

наче втiка╓ в тебе перед очима далеко кудись, далеко... Любо на волi

дихнути!

Квiток, було, назрива╓м та позаквiтчу╓мось, як молодi, та до самого

двору тими вiнками велича╓мось. А вступаючи в двiр, схопимо з себе,

позакида╓мо, - та так було жалко тих вiнкiв кидати, так жалко!


II


Дiждали панночки, при§хала... I що ж то за хороша з лиця була! I в кого

вона така вродилася! Зда╓ться, i не змалювати тако§ кралi!.. Стара як

обiйняла §§, то й з рук не випуска╓; цiлу╓, й милу╓, та любу╓. I по

кiмнатах водить, усе показу╓, усе розказу╓; а панночка тiльки оберта╓ться

туди-сюди та на все цiкавим оком спозира╓.

Посадовила §§ стара за стiл. I плаче, i радi╓, i розпиту╓, i часту╓:

"Може, тобi того з'§сти? може, того спити?" На§дкiв, напиткiв

понастановлювала; сама сiла коло не§, - не надивиться. А панночка усе

прибира, наче той горобець, хутенько й чистенько. Ми з-за дверей дивимось

на них i слуха╓мо, що то панночка говоритиме, - чи не дiйдемо, якi там у

не§ думки, яка вдача, звичай.

- Яковось-то жилося тобi, серденько, самiй? - пита╓ стара. - Ти менi не

кажеш нiчого.

- Ай, бабусечко! Що там розказувати! Нуда така!

- Вчили багацько?.. Чого ж вивчили тебе, кришко?

- От захотiли що знати!.. Добре вам, бабуню, було тут жити на волi; а

що я витерпiла за тим ученням!.. I не нагадуйте менi його нiколи!

- Голубочко моя!.. Звiсно вже - чужi люди: обижали тебе дуже... Чому ж

ти менi зараз сього не прописала?

- Що се ви, бабуню? Як можна?.. Зараз дознаються..

- Бiдолашечко моя!.. Скажи ж менi, як тебе там кривдили тi§ невiрнi

душi?

- Ох, бабусечко! I морено, й мучено нас - та все дурницею. I те вчи, i

друге, й десяте, й п'яте... товчи та товчи, та й товчи!.. Нащо менi те

знати, як по небу зорi ходять або як люди живуть поза морями та чи в §х

добре там, та чи в §х недобре там? Аби я знала, чим менi себе мiж людьми

показати...

- Та нащось же учаться люди, мо╓ золото. От i нашi панночки - на що вже

бiдота, та й тi верещать по-францюзькiй.

- Е, бабуню!.. - защебетала панночка. - До французько§ мови i до музики

добре i я бралась, - до танцiв тож. Що треба, то треба. На се вже кожний

уважа╓, кожен i похвалить; а все iнше - тiльки морока... Учись та й

забудь! I тим, що учать - нуда, i тим, що вчаться - бiда. Багацько часу

пропало марно!

- Так як же оце? Погано вчать?

- Кажу ж вам, що й нудно, i погано, й марно. Вони тiльки й думають, як

би §м грошi виплатили, а ми дума╓мо, як би хутче нас на волю випустили...

Чого ж ви задумались, бабусю?

- Та то, серденько, що грошi брали за тебе добрi, а вчили погано. Що ж,

як ти далi i все позабува╓ш?

- Чи подоба ж се, бабуню? Бог iз вами! Як же б то мiж гостями або в

гостях позабувати музику, або танцi, або хоч би й мову французьку?.. А про

ту заморську нiсенiтницю, то я в одно ухо впускала, а в друге випускала,

та й зовсiм-таки не знаю. Цур §й!

- А як же часом хто в тебе спита╓, як там тi§ зорi по небу ходять,

абощо? Люди й осудять зараз: вчилася, та й не тямить!

- Та що се ви, бабусю? Та се я тiльки вам призналась, що не знаю, а

чужi зроду того й не дошимраються, нехай хоч цiлий день питають. Я зо

всього викручусь, iще й §х оступачу, - он як, бабусю! Хочете, я вам

заспiваю? Слухайте!

I заспiвала, затягла, - наче те╓ срiбло пересипа╓ться. Стара §§

цiлувати: "Серденько мо╓! Втiхо моя!" А панночка до не§ ласиться та

просить:

- Купiть менi, бабусечко, по новiй модi убрань хороших!

- Про се не турбуйся, дитя мо╓. Буде в тебе всього. Ти в мене будеш

царiвна над панночками!

Ми, дiвчата, iзгляду╓мось: чого там панночки нашо§ не навчено! А

найбiльш, бачця, людей туманити!


III


- Ходiм лишень, голубко, - говорить стара панi, - я хочу, щоб ти собi

обрала котру дiвчину. Та й веде §§ до нас. Ми од дверей та в куток, та

купою в куточку й збилися.

- Се ваша панночка, - промовля╓ до нас панi. - Цiлуйте §§ в ручку.

Панночка, чи глянула на нас, чи нi, простягла двi пучечки поцiлувати.

Стара всiх нас показу╓, - се Ганна, а се Варка, а се Домаха...

- Боже мiй! - аж крикнула панночка, разом стрепенувшись i в долонi

сплеснувши: - Чи зумi╓ ж хто з вас мене зачесати, ушнурувати?

Сто§ть i руки заложила, i дивиться на нас.

- Чому? - каже стара. - Зумiють, серце. А нi, то навчимо.

- Як тебе зовуть? - пита╓ мене панночка та, не слухаючи мене, до панi§:

- Ся буде менi!

- Так i добре ж; яку схочеш, серце: нехай i ся. Гляди ж, Устино (на

мене), служи добре, - панночка тебе жалуватиме.

- Ходiм уже, бабуню; годi вже! - перехопила панночка; сама скривилась i

перехилилась набiк, i очi чогось заплющу╓, i з мiсця зрива╓ться, - от

стеменний кiт, як йому з люльки в вуса пихкають...

- Треба ж, голубко, - каже стара, - §§ на розум навчити: се дурнi

голови. Я скажу те, а ти що друге, то й вийде з не§ людина.

- Шкода, бабуню, що спершу §х не вчено! Тепер порайся! Було яку вiддати

до мiста.

Та й говорять собi, наче про коней, абощо.

- Ой, Устечко! - журяться дiвчата, - яково-то буде тобi, що вона така

непривiтна!

- А що ж, - кажу, - дiвчата! Журбою поле не перейдеш, та й од долi не

втечеш. Яково буде - побачимо.

Та й собi задумалась.


IV


Увечерi кличуть: "Iди до панночки - розбирати". Ввiйшла; а панночка

сто§ть перед дзеркалом i вже усе зрива╓ з себе.

- Де се бiгала? Швидше мене розбирай!.. Швидше:

я спати хочу!

Я розбираю, а вона все покрику╓ на мене:

- Та хутче ж бо, хутче! Кинулась на лiжко:

- Роззувай!.. А вмi╓ш ти волосся звивати? - пита╓.

- Нi, не вмiю.

- Боже мiй! Горе мо╓! Яка ж вона дурна!.. Iди собi!

Дiвчата вже мене дожидають:

- А що, Усте? Що, сестрице? Яка вона, голубко? Що §м казати?

- Дурна я, - кажу, - дiвчата, бо не вмiю кiс iзвивати!..


V


Другого дня ранесенько прокинулась наша панночка. Умилась, прибралась,

оббiгла усi будинки, увесь двiр, i в садку була. Така веселенька.

- Дома я! - каже. - Дома! Усе менi вiльно!

Цiлу╓ стару панiю та раз у раз пита╓:

- Чи скоро в гостi по§демо, бабусечко? А коли гостi до нас на§дуть?

- Та нехай же я перше сама тобою натiшусь, рибко, нехай на тебе

надивлюся!

- Та коли ж то вже я дiждусь, бабуню! В мене тiльки було й думки, що

при§ду додому - весело буде, людно, музики, танцi... Бабусенько мила,

люба!

- Ну, добре, пташко! Нехай трошки приберемось, та тодi вже зараз i

гостей проситиму.

Почалось прибирання те╓. Стара скринi з комори викочу╓ та оксамити,

рубки тонкi§ вибира╓, та кро§ть, та примiря╓ на панночку. Панночка аж

пiдскаку╓, аж iз радощiв червонi╓. То до одного дзеркала скочить, то у

друге зазирне; склянку води вiзьме, то й там любу╓, яка вона хороша. То

заплете коси, то розплiта╓, то стрiчками перев'╓, то вквiтча╓ться...

- Ах, бабусечко, - було викрикне, - коли вже я в атласову сукню

вберуся?

- Як заручишся, дитино моя, - одказу╓ стара. - Дам тебе за князя чи за

графа, за багатиря всесвiтнього!

А панночка й голову задерла, i виступа╓ так, наче вже вона княгиня

великородна.

Та тiльки в них i мови було, що князi та пани вельможнi§. Було, i к

весiллю зовсiм приберуться, i будинки поставляють кам'янi, i коней вороних

позапрягають, - аж лихо! Пересипають такеньки, пересипають, - панночка й

зiтхне:

- Що, бабуню! Тiльки говоримо... I досi ще нiкого в нас не було!

- Та зажди ж бо трохи: на§де такого, що й не потовпляться.


VI


Та й справдi перхнуло до нас гостей, - як на погориджу. Однi з двора, а

другi у двiр. Нема нам нi сну, нi спочивку: бiга╓мо, вслугу╓мо,

клопочемось з ранку до вечора. Часом така юрма §х ужене, що диву╓мось,

яких-то вже мiж ними панiв нема! Все те╓ регочеться, танцю╓, §сть, п'╓;

все те╓ гуляще, дак таке випещене! Iнша добродiйка у дверi не втовпиться.

А паничiв що то в нас перевернулось! Аж ро╓м коло нашо§ панночки

звиваються, -так, як тi джмелi, гудуть. Обiйшла либонь вона §х усiх, -

кого словами, а кого бровами: одного на здоров'я любенько пита╓; другому

жалиться, що без його чогось ╥й смутно та дивно; которого коло себе

садовить, скажи, начеб свого посiм'янина. Бiдахи розкохались, аж зовсiм

подурiли, з лиця спали, схнуть. День у день на§здять до нас, одно одного

попереджаючи та зизим оком накриваючи. Чи так вона всiм до душi прийшла,

чи не було §м тодi чого iншого розважитись, тiльки так комахою й налазять

i налазять. Бо, бач, чим §м у свiтi розважитись? Як свiй молодий вiк собi

скрасити?.. Солодко з'§сти, п'яно спити, хороше походити, - а бiльше що?


VII


Потроху та помалу усе панночка на свiй лад перевернула, - життя i

господарство.

- Покиньте ж бо, покиньте, бабуню, плести! Хiба нiкому в вас дiла

робити? Хто при§де, а ви все за чулкою манячите, наче прислужниця, абощо.

- Та нудно без роботи, дитино! - одказу╓ стара.

- Вiзьмiть книжку почитайте.

- Що я читатиму? Я вже не бачу читати.

- То так погуляйте, тiльки, голубочко, не плетiть! Ви менi лучче око

викольте тим дротиком!

- Та добре ж, добре, угамуйся!

Покине плести стара й нудиться. Убрала §§ панночка у чiпчик з стрiчками

рябенькими та й посадовила на крiслечку серед кiмнати. При§дуть гостi -

вона напоготовi, привiта╓ §х.

Стара вже свiтом нудить, а панночка втiша╓ться:

- Як славно, бабусечко, як славно, як у нас велично та пишно!


VIII


Нас, дiвчат, усiх гаптувати посадовила. Сама й учить та раз по раз

надбiга, чи ши╓мо. I обiдати йдемо, то вона хмуриться i свариться.

Далi вже що день, то вона сердитiша; вже й ла╓; часом щипне або штовхне

стиха... та й сама почервонi╓ як жар, - засоромиться. Поки ж тiльки не

звичилася; а як оговталась, обжилася, то пiзнали ми тодi, де воно в свiтi

лихо живе.

Прийду, було, §§ вбирати, то вже яко§ наруги я од не§ не натерплюся!..

Заплiтаю коси - не так! Знов розплiтую та заплiтаю, - знов не так! Та

цiлий ранок на тому пробавить. Вона мене й щипа╓, i штирха╓, i гребiнцем

мене скородить, i шпильками коле, i водою злива╓, - чого, чого не доказу╓

над мо╓ю головонькою бiдною!

Одного разу дожидали в нас полкових з мiста. Двiр замели ще звечора; у

будинку прибрали, як iк великодню. Сiла панночка зачiсуватись... Лишечко ж

мо╓! Лучче б жару червоного у руку набрала, як менi довелось туманiти коло

§§ русо§ коси!.. I така, i онака, i геть-прiч пiшла, i знов сюди поступай;

i пхати мене, i наскакувати на мене, - аж я злякалась! Та репече, та

дзвякотить, та тупоче-тупоче, а далi як заплаче!.. Я в дверi, а вона за

мною в сад: "Я тебе на шматки розiрву! Задушу тебе, гадино!" Оглянусь я на

не§, - страшна така зробилась, що в мене й ноги захитались. Вона мене як

схопить за шию обiруч!.. Руки холоднi, як гадюки. Хочу скричати, - дух

менi захопило, так i рухнула коло яблунi, та вже од холодно§ води

прокинулась. Дивлюсь - дiвчата коло мене скупчились, бiлi усi як крейда.

Панночка на стiльчику розкинулась, плаче; а стара над мо╓ю головою сто§ть

i так то вже мене ла╓, така вже люта, - аж §й у ротi чорно.

- Що ти нако§ла, ледащо! Як ти смiла панночку гнiвити? Я тебе на Сибiрю

зашлю! Я тебе з свiту зжену!

А панночку вмовля╓:

- Не плач, не плач, янголяточко мо╓: слiз тво§х вона не годна! Ще

занедужа╓ш, боже борони, чого! Бач, рученьки холоднiсiнькi. Буде-бо вже,

буде! Нащо сама берешся? Менi внось, що тобi не вгодно.

- А тобi, ледащице (знов свариться на мене), - а тобi буде!..

Та й не-знаю, як ще друго§ бiди вбiгла, що мене не бито. Мабуть, того,

що вже дуже була я слаба, - так панi тiльки ногою мене совманула та зараз

i звелiла дiвчатам до хати однести.

Дiвчата пiдняли мене й понесли, а в хатi так i впади коло мене плачучи:

- Устино, серденько! Оплакана годинонька твоя!.. Мати божа! За що се

над нами таке безголов'ячко?


IX


Цiлу весну мене теплим молоком напували, поки я трохи оченьпала.

Лежу сама, - усi на панщинi, - лежу та все собi думаю:

"Таке молоде, а таке немилосердне, господи!"

У хатi холодок i тихо; стiни бiлi й нiмi; я сама з сво╓ю душею.

Вiтерець шелесне та прихилить менi у вiконце пахучий бузок. Опiвдня

сонячний промiнь гарячий перекине че. рез хату ясну стягу трепечущу...

наче мене жаром обсипле. Душно менi, дрiмота, а сну нема╓. I так усе

сама-самiсiнька iз сво§ми думками - як у свiтi жити! Рада, було - боже

мiй, як рада! - коли зашумить садок, стемнi╓ свiт i загур. чить дощ об

землю!.. От, чую, щось затупоче... регiт i гомiц... у хату до мене зграя

дiтей усипле. Веселi, червонi; вiтають мене; вприскають мене дощем Iз

себе; пнуться на вiкно, аетерплячi, коли той дощ ущухне; спiвають,

вигукують:

Зiйди, зiйди, сонечко,

На попове полечко,

На бабине зiллячко,

На наше подвiр'ячко!

Скоро сонечко з-за хмари виграло, вони так i замелись iз хати. А менi

ще довго-довгенько одда╓ться то у тому кутку регiт, то у тому, наче хто у

дзвiночки срiбнi видзвоню╓.

Увечерi, смерком уже, вертаються з панщини люди, потомленi i варом

соняшним, i тяжкою працею; всi мовчать - хiба який зiтхне важко або

заспiва╓ сумно§, сумно§ стиха...

Часом несподiвано котора дiвчина вбiжить до мене з будинку.

- Устино! Голубко!

- А що там у вас дi╓ться, сестрице? - спитаю §§.

- Хоч не питай, Устино, - лихо! Ганну сьогоднi били, учора Параску, а

завтра, мабуть, уже моя черга. Ой, матiнко, коли б там не огледiлись iще

за мене! Ох, Усте, бiдна наша голiвонька!

-Про мене нiчого?

- Де б то нiчого!.. Чому не йде до свого дiла? Що вона нiжиться, мов

панi з Басанi? От що, коли хоч знати... Ой, забарилася ж я! Бувай здорова,

Устинко!


Х


Одного ранку лежу я та думаю, коли в хату вбiгла Катря.

- Iди, иди, хутенько иди, Усте!

- Куди йти?

- До панночки, до панi§! Та хутенько ж бо, Усте! Послали по тебе, щоб

зараз iшла. Панночка пожалувалась на тебе старiй, що ти вже зовсiм

одужала, та не хочеш робити, служити. Iди ж бо, йди!

- Як же йти, Катре, не здолiю я по землi ступати!

- Я тебе доведу, голубко! Зможися, щоб iще гiрш тобi не було. Ходiм-бо,

ходiмо!

Ледве я доплелась до будинку. На порозi стрiла панночка.

- Чого се нiжишся? Чому не йдеш служити? Ледащо ти! Постривай! Я тобi

таку кару вимислю, що ти й не бачила й не чула.

Та кричить же то, боже! Аж задихалась, штовха╓ мене, за рукав смика╓...

Годинонько ж моя! Як вона охижiла, яке страшне зробилося в не§ те личко

гоже╓!..

На той крик i панi не задлялась прилiзти... Давай мене лаяти. Ще

нахвалялась i бити. А ми, спасибi богу, того не дознавали од не§, поки не

вселилась панночка. Всчалися тодi в нас карностi щоденнi, щоденний плач.

Чи хто всмiхнеться (не часто всмiхалися!) - панночка бiжить до старо§:

"Бабуню, мене не шанують!" Чи хто заплаче: "Бабуню, дiла не роблять, та ще

й плачуть!" Та на всiх такеньки вадить та й вадить навадниця наша. А стара

люту╓, нас кара╓, - молодий вiк iзгадала!


XI


Тiльки i дишемо, було, як на§де гостей-паничiв та трохи забуде про нас

панночка. Вийде до них - ляскотить попташиному, привiтна, люба - i що то?

- не пiзнати!.. А вже як тi паничi коло не§... Той поруч iз нею ши╓ться, а

тон з кутка на не§ очима свiтить; сей за нею у тропу точиться, а той знов

збоку поглядом забира╓. Вона ж мiж ними, мов тая перепеличка, звива╓ться.

- Которий-то з них попадеться? - говоримо, було, дiвчата... - Дозна╓

неборак, почiм кiвш лиха!

Спершу стара панi тiшилась велико тими гостьми, а далi, як почались мiж

ними сварки, стала думати та гадати: - не рада вже §м, да не одбити. На§де

§х силечка одна, та кожний же то домага╓ться панноччиного привiту собi;

один одного зневажа╓, та й сваряться i гризуться. Почала вже §х стара панi

собаками (за очi) взивати. Аж так над осiнь доля панноччина прийшла - i

шарахнули вони усi од псi врозсип, себе самих соромлячися.


XII


Спiзнався з панночкою полковий лiкар та й почав щодня вчащати. Такий

вiн був тихий, звичайний, до кожного привiтний, - i на панича не

походив!.. А як з нею спiзнався? Вже давненько панночки при§жджi

переносили, що якийто вже там лiкар полковий хороший: i брови йому чорнi,

i уста рум'янi, i станом високий, - така вже краса, що й не сказати!

Тiльки що гордий дуже, - на жодну не погляне, не заговорить, хоч там як до

його не заходь...

Панночка, чуючи таке, було, частенько говорить старiй:

- Якби ви, бабусечко, того лiкаря до нас завiтали, - нехай побачу,

який!..

А стара, було, на те:

- Моя дитино, нацокотали тi§ верхоумки скосирнi, а ти вiри пойняла...

Велико диво - полковий лiкар! Се злиднi, бiдота! Що тобi з такими

заходити?

- Та нехай я тiльки його побачу, бабуню! Чи справдi вiн такий, як

славлють.

- Цур йому! Ще вв'яжеться! I так уже багато коло тебе звива╓ться, а

жоден не свата╓. Один одного перебива╓ та сваряться, - бодай ви

виказились!

От же як стара одмагалась! А внучечка як на пню стала:

лiкаря та й лiкаря! Першого ж на§зду, як жарнув полковий начал, мусила

стара ними переказувати, що лiкаря до себе в гостину запрошу╓. Тi живо

погодились: "Привеземо, привеземо", кажуть.

- А коли ж ви нас одвiда╓те? - пита╓ панночка, сюдитуди обертаючись та

в вiчi §м заглядаючи, немов як лисеня. - Чи хутко?

- Коли ви такi ласкавi, то ми й позавтрьому будемо, - кажуть гостi, як

на ногах не пiдлiтуючи. I по§хали, раденькi що дурненькi.


XIII


Та вже й убралась того дня панночка хороше! А стара супиться та все

бурчить:

- Нащо нам та голь нещадима здалася! Панночка наче не чу╓ того слова.

Стара тiльки тим вимiща╓, що нас душить.

Коли на§хали полковi, а лiкаря нема. "Дяку╓, - кажуть, -за ласку, та

нема в його часу анi години: недужих у його багато, - лiчить".

- I не силуйте його, - каже стара, - нехай лiчить з богом!

Панночка тiльки почервонiла i уста закусила.

Та й було ж нам, як гостей випроводили! За все ми одтерпiли!..

Того ж таки тижня самого занедужала панночка. Оха╓ i стогне, i кричить.

Стара злякалась, плаче, по лiкаря шле. А полковий знающий, кажуть, та й

живе ближче за всiх, - по його!

Тим часом панночка вбралась якнайкраще та й лежить у лiжку, як

мальована, - дожида╓.

При§хав вiн, подививсь, розпитав. А вона ж то вже - i голiвку хилить, i

говорить, помiсь спiва╓. Побув яку годинку та й проща╓ться: "Завтра

навiдаюсь".

Стара пита у внучечки, внучечка задумалась, - тiльки §й на питання

головою кива╓. А як стара спитала: "Що, як лiкар? Показався як?", то вона

стрепенулась: "Гордий, - каже, - такий, як пан вельможний... I що вiн собi

дума╓!"

Лiчив-лiчив той бiдолаха та й закохався. Покохала його й панночка.

Почули духом паничi, куди потягло, - постерегли одразу, що воно ╓, та й

зслизли.

Стара панi тiльки що головою в мур не б'╓ться, та нiчого не врадить:

"Як ви менi, бабуню, на перешкодi станете - умру!.. I не гомонiть! Не

одмовляйте! Змилуйтеся!"

Стара й годi, тiльки оха╓.


XIV


Спустiло панське подвiр'я; не тупочуть конi, не торохтять коляси. I

панночка тихша: не ла╓, не б'╓, не обскаржу╓, - все сидить та дума╓.

Було, скоро сонечко вийметься, лiкар i котить удвуконь. Панночка вже

дожида╓ коло вiкна, гарна та убрана, i рум'янi╓, як червона макiвка. Вiн

хутенько вбiжить. Яка з нас пiд той час мигнеться: "Здорова була, дiвчино!

А що панночка?"

Цiлий день прогостю╓, було. Усе коло панночки сидить, не вiдступа╓ й

ступня. А стара панi то з тих дверей зирк, то з других зирк, та

прислуха╓ться, що вони там мiж собою говорять удвiйзi, та вже така §§

досада гризе, що вони вкупцi, а розлучити несила: боялася й вона унучечки.

Ото вже й свата╓ вiн панночку. Плаче стара i журиться тяжко:

- Я ж сподiвалась тебе за князя дати, за багача, за вельможного!

- Ох, боже ж мiй! - крикнула панночка плачучи. - Та коли б вiн був

багатий та вельможний, я б i гадки не мала! Давно б уже була за ним! Та

коли ж таке безталання мо╓! Така менi доля гiрка випала!

- Та хiба ж таки кращих за його нема? - не смiючи вже одмовляти, а

тiльки нiби питаючи, озветься знов стара.

- Для мене нема╓ у свiтi кращого, - нема й не буде! Засумувала

панночка, аж змарнiла i зблiдла. Стара зовсiм скрутилась, - не зна далi,

на яку ступити. Намене на те, що не йди за його, - унучечка у гнiв та у

плач великий. Хоче втiшити: "ось поберетесь", - унучечка свою долю

проклина╓:

- Се господь менi лихо наслав, - каже, - i як тому лиховi запобiгти, не

знаю.

Молодий став помiчати, турбу╓ться:

- Що таке? Чого смутна?

- Та я не смутная...

- Скажи менi усю правдоньку, скажи! - просить, у руку §§ цiлу╓.

- Поберемось, - говорить вона йому, - а як жити з тобою будемо? Вбого!

- От що тебе журить, серденько!.. Нащо нам те╓ панство, багатство, коли

буде наше життя красне, наша доля весела?

- Бач, ти об менi й не дума╓ш! - одмовля йому. - А любо ж тобi буде, як

при§де хто до нас та буде з нас глумитись: "от живуть-бiдують!"

Та й заплаче.

- Серденько мо╓, що ж менi, бiдному, в свiтi робити? Де взяти? Я зроду

не жадав багатства, а тепер прагну всiх розкошiв для тебе, тобi на

втiху... Що ж я вдiю? Рад би я, - каже, - небо прихилити, та не хилиться!

I почнуть отак обо╓ собi журитись.


XV


Любила вона його, та якось чудно любила, не по-людськи. Ото

навернеться, було, хто з панночок-сусiдок, допитуються :

- Чи правда, що тая гординя та в тобi закохався?.. Свата╓?..

Ревнивий?.. Якi дари тобi дару╓?.. Чи ти його поважа╓ш, чи вiн тебе

слуха╓?

- Вважайте самi, - одказу╓ панночка всмiхаючись. Та й почне перед

панночками наругу на його зводити.

- Слухайте, - каже до його, - §дьте до мiста та купiть менi те й те, та

хутенько! Поскорiться ж, щоб я не гнiвалась!

Вiн зараз §де, купу╓ там, що казано.

- Боже мiй! Чого се понакуповували? Я сього не хочу! ╥дьте та змiнiть!

Менi такого не треба! От добро вишукали!

Знов §де вiн, мiня╓. Або так. Хоче вiн води напитись, - вона:

- Не пийте, не пийте!

- Чому?

- Я не хочу! Не пийте!

- Та коли ж я хочу пити!

- А я не хочу! Чу╓те? Не хочу!

I вже так гляне чи всмiхнеться, що вiн послуха╓. Коли то й

розгнiва╓ться, одверта╓ться од його, не говорить. Вiн уже i перепрошу╓, i

блага╓ - трохи не плаче.

Панночки при§жджi дивуються:

- Ото! Чи хто сподiвавсь од його такого кохання! I що ти робила? Як ти

бога просила?

Наша панночка тiльки всмiха╓ться.

Питають, що вiн §й подарував, - вона перед ними стеле оксамити та

атласи, що вiд старо§ панi§ ма╓, та хвалиться:

- Це вiн мене обдарував!

Чудне панське кохання!

А вiн на тих сусiдочок важким духом дише: бодай §х слiд запав!

Стара тим часом розпиту╓ про його, як вiн собi ма╓ться, та й напитала,

що в його хутiр ╓.

- Дитино моя! В його хутiр ╓!

- Справдi? - покрикне панночка, зiрвавшись з мiсця. - Де? Хто казав?

- Та не дуже далеко за мiстом. Недавно, кажуть, од яко§сь тiтки у

спадку йому достався. Тiтка була бездiтна; вiн на §§ руках i вирiс.

- Ах, боже ж мiй милостивий! Чому ж се вiн менi не похвалився? Мабуть,

невеличкий хуторець, - нiчим гаразд хвалитись. А все ж хутiр! Усе ж

держава!

Стрiла його веселенька, привiтала любо, а вiн радi╓. Не зна╓, що то

вiтають не його, - хуторець вiтають!


XVI


Об рiздвi §х заручили. Гостей-гостей на§хало!.. Панночка така весела,

балаклива; очi блищать; водиться з ним попiд руки. А вiн i очей з не§ не

зведе, - аж спотика╓ться на ходi. Гульба точилась до самого свiту.

Отже, скоро жених i гостi з двора, панночка в плач. Плаче та на свою

долю нарiка╓:

- Що се я поробила! Що се я починила! Та яке мо╓ життя буде вбоге! Нащо

мене мати на свiт породила! Горенько мо╓! Доля моя сирiтська!

Стара тим i заручинам не рада, та втiша╓ унучечку, вмовля╓:

- Чого плакати, моя дитино? Годi ж бо, годi!

- Чому господь не дав йому панства-багатства! - викрикне панночка та

так i вми╓ться слiзоньками, по кiмнатi бiга╓, руки заломуючи.

- Дитино моя! Серце мо╓! Не плач!.. Не будеш ти багатша од усiх, та й

убогою не будеш. Усе, що я маю, все тво╓.

Вона як кинеться до старо§, обiйма╓, цiлу╓:

- Бабусечко моя, матiнко! Дякую вам з душi, з серця! Аж свiт менi

пiднявся вгору! Одродили ви мене, рiдна матiнко!

- Годi вже, годi, а то й я зарюмаю! Оце ж бо! - промовля стара, та й

сама плаче, й смi╓ться.

- Бабусечко, голубочко! То ви з нами житимете?

- Чого б то й бажати, та не випада╓. Я такеньки мiркую: зостанусь я

-тутечки, у Дубцях, буду вам господарства доглядати, поряджати, а ти у

хуторi хазяйствуй. А що ж? Чи там, чи там покинути, - i хазяйство

переведеться, i впокою душi не матимеш. Панське око товар тучить, -

недурно сказано.

- Добре, добре, бабусю! Нехай так буде!.. Ах, бабусю, ви мене, кажу, на

свiт одродили!

- То будь же в мене веселенька, - не плач...

- Не буду плакати, бабуню, не буду! Тiльки що жених на порiг, панночка

до його:

- Бабуня нам Дубцi да╓! Бабуня Дубцi да╓!

Вiн спокiйненько собi й каже, ласкаво §й усмiхаючись:

- Ти радi╓ш, то й я рад. Я сам дуже люблю Дубцi. Тут ми спiзнались i

покохались... Пам'ята╓ш, який був тодi садок зелененький, квiтчастий, -

як, було, з тобою походжа╓мо, говоримо?

А вона йому:

- Садок зелененький, садок квiтчастий... Ти згадай, серце, якi Дубцi

дохiднi!

Молодий аж iздригнувся i дивиться на не§, - нiби його щось разом

здивувало, злякало, у серце вжалило...

- Що ж? - пита╓ панночка. - Чого на мене дивишся так? Хiба я що

нелюдське сказала? Хiба не хочеш зо мною хазяйнувати?

I бере його за руку, сама всмiха╓ться любенько. I вiн усмiхнувся:

- Ти ж моя, - каже, - хазя╓чка кохана!


XVII


Повеселiшала панночка, клопочеться сво§м посагом, загаду╓ та й

опоряджа╓, i сама до всього береться. Навезли з мiста шевцiв, кравцiв,

швачок, крамарiв i крамарок. Сама ганя╓, жениха турля╓, - купу╓, кра╓,

складу╓... Як у казанi кипiло! Було тодi нам лишко тяжке! Бо таке наше

дiло: хоч панам добре ведеться, хоч §м горе йметься, а нам певно одно:

кому, каже, весiлля, а курцi - смерть!

На весiлля панiв, панiй пона§здило, - гуде у будинку, як у вуленi.

Цiкавi панночки посаг розглядають, дивуються: "Ох, та яке ж оце хороше!..

Ох, i се славне!.. Он це яке!.. А се, мабуть, дуже коштовне!" Iнша як

побачить що, - хусточку чи сукню яку, - аж очi заплющить: так §§ за серце

i вхопить. Так вони i липнуть до того, як мухи до меду! Ледве вже ми §х

збулися.


XVIII


За тим натовпом, клопотом та трусбю, то я не урвала й годинки з людьми

попрощатись. Вже конi стоять запряженi, - тодi я побiгла. Не можу й

словечка вимовити, тiльки обiймаю старих i малих.

Молодий при§хав за нею на четверику. Конi воронi, баскi§. Правив

вiзника плечастий, усатий, у високiй шапцi. З наших-таки людей, та до

вельможно§ вподоби вивчений. Тут пани прощаються, гомонять, плачуть, а

вiзника той сидить, як виконаний з залiза, - не обернеться, не гляне.

Посiдали пани у той повiз. Мене причепили позаду, на якомусь

височенному причiпку.

- З богом, Назаре! - покрикнув пан веселенько. Тихого та ясного ранку

ви§здили ми з села, а мороз аж трiщить. Iнiй запушив верби; бiлiли вiти i

сяяли проти сонця. Дiвчата висипали на улицю; кланяються менi...

Швидко-швиденько бiгли конi, - тiльки в очах усе те╓ промигтiло. Нема вже

села. Дорога й дорога, безлюдная дорiженька попередо мною...


XIX


Хутко перебiгли до мiста; наче межи комашню впали. Iдуть i §дуть,

продають, купують. Люди, пани, москалi, перекупки. А жиди довгополi, куди

не глянеш, усюди вони, наче тi§ хрущi, шершавiють.

Пан звелiв коней зупинити коло за§зного двору i повiв свою молоду у

кiмнати. Вiзницi грошей дав - пообiдай, а про мене й байдуже.

Сиджу я собi та дивлюся. Усе чуже, усе не наше! Коли хтось як гукне:

"Гей, хорошая, вродливая!" Я аж здригнулась. Се вiзника на мене гука╓.

Придивляюся до його: то-то ж чорнявий, матiнко! Такий чорнявий, як ╓сть

тобi ворон. Засмiявся - зубiв у його незлiченно, а бiлi тi зуби, бiлi, як

сметана.

- А кого вам треба? - питаю його.

- Еге, кого!.. Як-то тебе звати?.. Устина, зда╓ться? Ходiмо зо мною, з

Назаром, пообiдаймо.

Дуже я змерзла, а пiти, - думаю, - як його пiти? Ще панi бучу знiме!

- Спасибi вам, - одказую, - я не хочу §сти.

Вiзника всмiхнувся: "Як собi зна╓ш, дiвчино!" - та й пiшов.


XX


Чималу ж я годину пересидiла, коли вийшли панн. Пан тодi зирк на мене!

- А що ти сидиш тут, Устинко? - пита╓. - Чи обiдала ти?

- Гей! - крикнув на хазя§на бородатого, що тут на рундуцi грошi в

долонi лiчив, дзвякаючи. - Дайте дiвцi пообiдати!

Хазя§н грошi в кишеню та й побiг.

- Що це, що це? - жахнулась панi. - Ми §§ ждатимемо?

- А як же, серденько? - одказав пан. - Адже вона голодна та й

намерзлась добре!

- То що? Вони до цього звиченi. Спiзнимось; я боятимусь.

- Бiгай, дiвчино, та хутенько! - каже менi пан. - Не загайсь, щоб тебе

не дожидати.

Панi почервонiла по саме волосся.

- Час §хати!

- Та вона ж голодна, серце... Дивись, як змерзла!

- Я змерзла, я, я! - та так уже на те я накрику╓!

- Сiдай! - гримнула далi на мене i сама у повiз ускочила.

Пан здивувавсь; не зна╓, що його думати, що його казати, - сто§ть.

- Що ж? - пита╓ панi. - Хутко? Тодi сердега сiда╓ коло не§...

А хазя§н бородатий:

- Дiвцi а б ╓ду не прикажете?

Довгенько гомонiли пани мiж собою, а ще довше пiсля того мовчали.


XXI


Присмерком дочапали до хутора. В хуторянських хатах де-не-де свiтилось.

Iдемо вулицею; стали коло будинку. На рундуцi купкою стоять люди iз

свiтлом, з хлiбом святим. Кланяються, вiтають молодих.

- Спасибi, спасибi, - дяку╓ пан, приймаючи хлiб на сво§ руки. - Привiз

я вам панiю молоду, - чи вподоба╓те?

Сам смi╓ться, радi╓; кому-то вже така краля не сподобна буде!

А панi як гляне на його, - аж iскри iз очей скакнули, на лицi мiниться.

Люди до не§ - щоб то §§ по-сво╓му вiтати; а вона вихопила в когось iз рук

свiчку та в дверi - стриб! Люди так i шугнули од тих дверей, нiчого пановi

и не одмовили.

Пан, неспокiйний, смутний, пiшов собi, похиливши голову.

Ввiйшла i я. Дивлюсь, роздивляюсь. Свiтлички невеличкi, та гарнi,

чистенькi. Стiльчики, столики-все те новеньке, аж лощиться. Чую - говорять

пани. Прислухаюсь - панi моя хлипа╓, а пан так-то вже §§ блага╓, так

блага╓!

- Не плач, не плач, життя мо╓, серце мо╓ дороге!.. Коли б же я знав, що

я тебе ображу, - звiку б не казав!

- Ти, мабуть, усiх мужикiв так iзучив, що вони з тобою запанiбрата!..

Гарно!.. Оглядають мене, всмiхаються до мене, трохи не кинулись мене

обнiмати... Ох, я нещаслива!.. Та як вони смiють! - викрикне наостатку.

- Серце мо╓! Люди добрi, простi...

- Я не хочу нiчого знати, слухати, бачити! - задрiботiла панi. - Ти

мене з свiту хочеш оце зiгнати, чи що? - вигуку╓ ридаючи.

- Годi, годi, любочко! Ще занедужа╓ш... о, не плач-бо, не плач!

Робитиму все так, як ти сама надума╓ш. Подаруй менi сей случай.

- Ти мене не любиш, не жалу╓ш... Бог iз тобою!

- Грiх тобi так говорити! Я тебе не люблю!.. Сама ти зна╓ш, яка твоя

правда! Чую - поцiлувались.

- Гляди ж, - каже панi, - як ти не будеш по-мо╓му робити,то я вмру!

- Буду, серденько, буду!


ХХII


Проходила я по всiх кiмнатах - нема нiкогiсiнько. "Се чи не од нас

повтiкали?" - думаю собi. Вийшла на рундук, - нiч мiсячна, зоряна. Стою та

роздивляюсь; коли чую: "Здорова була, дiвчинонько!" - як на струнi

брязнуло обiк мене. Стрепенулась я, дивлюсь: високий парубок, ставний,

погляда╓, всмiха╓ться. I засоромилась, i злякалась; стою як у каменю,

онiмiла, та тiльки дивлюсь йому в вiчi.

- Сто§ш сама тутенька, - знов озива╓ться парубок, - мабуть, не зна╓ш,

куди йти?

- Якби не знала, то вас би спитала, - одмовила йому, схаменувшися

трохи. - Бувайте здоровi!

Та швиденько в дверi.

- Бувай здорова, серденько! - сказав менi услiд.


XXIII


А пани все по покоях ходять. Молода у кожний куток зазира╓, що й як.

Забачила зiллячко за образами:

- Що це таке?

- Се баба божничок уквiтчала.

- Що?.. То вона в тебе тут порядку╓! Викинь те зiлля, серце! Се вже

зовсiм по-мужицькiй.

- Добре,серденько.

Тодi вона його цiлу╓:

- Голубе мiй!

От, находились, наговорились.

- Що це, - каже пан, - що нiкого нема? Куди се баба подiлась?

- А бач, бач, - зацокотiла панi, - якi вони в тебе порозпушуванi!

Схотiла, то й пiшла.

- Та не де дiнеться! Ось я §§ гукну. Та й кинувсь гукати:

- Бабо! Бабо! Бабо! - як той хлопчик слухняний. - Зараз, серденько,

баба прийде, - говорить панi§, вмовляючи §§.

-Та де вона була?

- Певно, щось робила, любко. Се моя вся прислуга.

- А де моя Устина? I вона iзучилась бiгати, не питаючись? Устино!

Устино!

Я стала перед нею.

- Де була?

- Ось у цiй кiмнатi.

Стала я знов за дверима: знов дивлюсь i слухаю.


XXIV


Увiйшла бабуся старесенька-старесенька, - аж до землi поника╓, та

вся-усенька зморщена; тiльки §§ очi чорнi iще живуть i яснiють. Увiйшла,

тихенько ступаючи, вклонилась панi§ та й пита╓:

- А що вам треба, пане?

Панi аж з мiсця зiрвалась, що стара така смiла.

- Де се ти, бабо, була? Я тебе вже сам мусив гукати, - каже пан.

- Коло печi була, паночку: Ганнi помагала, щоб добра вам вечеронька

була.

Пан бачить, що вже жiнка важким духом дише, а все не важиться вiн

бабусю налаяти; лупа очима та кашля╓, та ходить, - не зна╓, що вже йому й

робити. Панi од його одверта╓ться. Бабуся сто§ть од порога.

- Що ж, вечеря готова? - пита╓ пан уже хмурнiше.

- Готова, паночку, - тихо i спокiйненько одказу╓ бабуся.

- Серце (до панi§), може б ми повечеряли?

- Я не хочу вечеряти! - одказала панi, вибiгла i дверима грюкнула.

- То й я не буду вечеряти, бабусю, - каже пан смутненько вже.

- То я собi пiду. На добранiч вам, паночку!

- Iди. Та треба глядiти, стара, щоб я не бiгав за тобою сам! -загомонiв

був на не§, та зараз i вгамувавсь, як бабуся йому на те звичайненько

одмовила:

- Добре, паночку!

Вклонилась i пiшла собi.


XXV


Ходив-ходив пан по кiмнатi. Чутно йому, що панi плаче за стiною. "Боже

мiй! - промовив до себе, - чого вона плаче?" I так вiн те слово тихо,

такеньки смутно промовив!

Не втерпiв - пiшов до не§; цiлу╓, вмовля╓. Чималу годину вiн §§ благав,

поки перестала.

- А вечеряти не хочу, - каже пановi. - Я на тво§ слуги - не то що - i

дивитись не можу! Так iз тобою поводяться, як iз сво§м братом... родичi та

й годi!


XXVI


Сиджу сама у дiвочiй; сумно, тиша така... Ото життя мо╓ буде! Всюди

красне!.. "Тепереньки, - думаю собi, - нашi дiвчата наживуться без мо╓§

панi§! Веселенько та любенько §м укупцi... А менi - чужа сторона, i душi

нема живо§..."

Коли щось у вiконце стук-стук!.. Так я й згорiла!.. Сама вже не знаю

як, а догадалась... Сиджу, нiби не чую.

Переждало трохи - знов стука╓. Метнулась я та дверi всi попричиняла,

щоб пани не почули.

- А хто се тут? - питаю.

- Я, дiвчино-горличко!

- Мабуть, - кажу, - чи не помилились: не в те вiконце добува╓тесь!

- То ж бо й не в те╓! Нащо ж i очi в лобi, коли не зочити кого треба!

- Не так-то конче й треба!.. Оце найшли розмову крiзь подвiйне скло!..

Гетьте! Ще пани почують! Та й одхилилась од вiкна. А вiн таки:

- Дiвчино! Дiвчино!

- Чого се ти попiдвiконню вкопався, Прокопе? - загомонiв хтось потиху.

- Он вечеря вже готова ще одколи, а вас нiкого нема!


XXVII


Хтось уступив у сiнцi. Я вiдчинила, аж це бабуся.

- Здоровенька була, дiвчино, - промовила до мене. - Просимо на вечерю,

зозулько!

- Спасибi, бабусю!

- То й ходiмо.

- Ось я панi§ спитаюся.

- Чого питатись, любко? То ж вечеря!

- Чи звелить iти.

Бабуся перемовчала хвилинку та й каже:

- То йди, моя дитино. Я тебе тутеньки пiдожду.

Пани сидять укупцi любенько, веселенько; щось межи собою розмовляють. Я

ввiйшла, а панi:

- Чого сунешся?

- Пустiть, - кажу, - панi, мене повечеряти.

- Iди собi - вечеряй!


XXVIII


Пiшла я за бабусею через двiр у хату.

- Оце привела вам дiвчину, - каже бабуся, вводячи мене в хату.

А в хатi за столом сидить Назар чорнявий i молодичка гарненька, жiнка

Назарова. У печi пала╓, як у гутi. Одсвiчують весело бiлi стiни i

божничок, вишиваним рушниь.ом навiшений, квiтками сухими й зiллям

уквiтчаний. З полицi миси, миски й мисочки, i зеленi, й червонi, i жовтi,

наче камiння дороге, викрашаються. Усе таке веселе в тiй хатi було,

прибране, осяюще: i кужiль м'якого льону на жердцi, i чорний кожух на

кiлку, i плетена колиска з дитинкою.

- Просимо до гурту! - привiтали мене i вклонились.

- Може б, поруч зо мною така краля засiдала, га? - каже Назар.

- Хiба ж ви тутечки найкращi, дядьку? - питаю. Сама озирнулась, аж той

парубок уже тут, - з кутка на мене задивився, аж гаряче менi стало.

- А то ж нi? - каже Назар. - Придивись лишень до мене добре: то-то ж

гарний! то-то ж хороший!

- Хiба поночi! - одмовила йому весело молодичка.

Славна була то жiночка, - звали Катрею: бiлявенька собi, трошки

кирпатенька, очицi голубоцвiтовi, ясненькi, а сама кругленька i свiжа, як

яблучко. У червоному очiпку, у зеленiй юпочцi ба╓вiй. Смiшлива була й

гордоватенька, а що вже шамкая! I говорить, i дiло робить, i дитину

колише; то коло стола §§ вишиванi рукава мають, то коло печi §§ перстенi

блискотять.

- Ну, ну! - каже §й Назар, - коли б оце не галушки, я б тобi одказав!..

Тут-бо саме Катря його поставила на стiл миску з галушками.

Назар моргнув на мене.

- Не грiх тому добре повечеряти, хто не обiдав!


XXIX


Катря хоч i говорить, i жарту╓, а, зда╓ться, все чогось сумна i

неспокiйна. Бабуся, сидячи за столом тихенько й величненько, якусь думку

собi думала. Тiльки Назар пусту╓ та вигаду╓, та регоче, поблискуючи перед

каганцем зубами, а зуби, я ж кажу, як сметана! На того парубка я вже не

дивилась.

- А що, пташечко, - пита╓ в мене бабуся, - при молодiй панi§ давненько

служиш?

- Яка вона гарна! - закинула молодичка.

- Поможеться, що гарна! - гукнув Назар, - коли дивиться так, що аж

молоко кисне!

Бабуся зiтхнула важенько:

- Годi тобi, годi, Назаре!

- А наш пан такий звичайний, - заговорила молодичка, - вiн, мабуть,

iзроду нiкого не скривдив.

- Дай йому, боже, i пару таку! -промовила бабуся.

- Як то тепереньки нам буде! - смутненько каже молодичка. Зiтхнула i

задумалась. - Як то буде! - знов тихо вимовля╓, дивлячись на мене, начеб

випитувала очима.

А я мовчу.

- Буде, як господь дасть, голубко, - каже бабуся.

- Ну, що буде, те й буде, - ми все перебудемо! - гукнув Назар. - А

тепер - до галушок берiтесь. А ти, Прокопе, чому не йдеш? Панi тобi в око

впала?.. Чи, може, ця краля?

Та й моргнув на мене.

- Нехай менi та панi й не сниться! - одмовив парубок, сiдаючи проти

мене. - Де вона й вродилась така неприязна!

Тодi молодичка до мене:

- Дiвчино-серденько! Скажи нам усю щиру правдоньку, як душа до душi...

Та й спинилась. Всi на мене дивляться пильно... I парубок очей з мене

не зведе. Якби менi не той парубок, то все б нiчого, а при йому соромлюся

та червонiю, - трохи не заплачу.

- Дiвчино! Лиха наша панi молода? - вимовить Катря.

- Недобра! - кажу §й.

- Господи милосердний! - крикнула. - Чуло мо╓ серце, чуло!.. Дитино

моя! - кинулась до колиски, схилилась над дитиною: - Чи того ж я

сподiвалась, йдучи вiльна за панського! Вона вже й оком сво§м нас пожерла!

Та плаче ж то так, - сльоза сльозу побива╓.

- Не такий чорт страшний, як намальований! - каже Назар. - Чого

лякатись? Треба перш роздивитись.

А вона плаче, а вона тужить, наче вже й справдi §§ дитину панi сво§м

оком пожерла.

- Годi, голубко! - вмовля╓ Катрю бабуся. - Чого нам дуже тривожитись?

Хiба над нами нема господа милосердного?

Парубок анi пари з уст; тiльки куди я не гляну, усе на його погляд

очима спаду.


XXX


Повечерявши, поблагословившись, бiжу назад у будинок, а за мною:

- На добранiч, дiвчино!

- На добранiч вам! - одказала та й ускочила в сiни. Увiйшла в дiвочу, -

серце в мене б'╓ться-б'╓ться!.. Думаю та й думаю... що, як вiн вдивився в

мене очима!.. I панi моя теж менi на думку наверта╓ться: ледве у двiр

ступила, вже всiх засмутила... I чого той парубок чiпля╓ться?.. Бодай же

його, який хороший!.. Мiсяць сто§ть проти мене уповнi...

Ой мiсяцю-мiсяченьку,

Не свiти нiкому!..

Пiсня так i пiдмива╓ мою душу... Сама не знаю, чого душа моя бажа╓: чи

щоб вiн знову озвався пiд вiконцем, чи щоб не приходив...


XXXI


Мина╓ день, тиждень, мiсяць, i пiвроку збiгло за водою. Зда╓ться, що в

хуторi тихо i мирно; цвiте хутiр i зеленi╓. Коли б же поглянув хто, що там

ко§лось, що там дiялось! Люди прокидались i лягали плачучи, проклинаючи.

Усе пригнула по-сво╓му молода панi, усiм роботу тяжку, усiм лихо пекуче

iзнайшла. Калiки нещасливi, дiти-кришеняточка, й тi в не§ не гуляли. Дiти

сади замiтали, iндикiв пасли; калiки на городi сидiли, горобцiв, птаство

полошили, да все ж то те якось умiла панi приправляти дорiканням та

гордуванням, що справдi здавалось усяке дiло каторгою. Стоока наче вона

була, все бачила, всюди, як та ящiрка, по хутору звивалась, i бог §§ зна╓,

що §й таке було: тiльки погляне, то наче за серце тебе рукою здавить.

А пани-сусiди нашу пан§ю похвалюють-величають: ото хазяйлива! Ото

розумна! Дарма що молоденька, - добре б нам усiм у не§ вчитись!

Спершу люди на пана вповалн, та незабаром зреклися надi§ й думки. Вiн

був добрий душею й милостивий пан, та плохий зовсiм, - нiщо з його.

Опитувавсь вiн жiнку вмовляти, та не така-то вона. Далi вже i наменути на

сю рiч боявся, - мов не бачить нiчого, не чу╓. Не було в його нi духу, вi

сили. Сказано: добрий пан - не б'╓, не ла╓, та нiчим i не дба╓. Як почне

панi обмирати та стогнати, та в крик викрикувати, то вiн руки й ноги §§

вицiлу╓, i плаче, i сам людей ла╓: "А щоб вас! А бодай вас!.. От уморять

менi друга!"

- Не буде з його нiчого, - каже Назар. - Я одразу побачив, що квач, ще

тодi, як вiн Устину обiдом нагодував,.. Якби таку жiнку та менi - я б §§ у

комашню втручив, - нехай би пихкала!

Та й зарегоче на всю хату. Такий уже чоловiк був той Назар: усе йому

жарти. Зда╓ться, хоч його на огнi печи, вiн жартуватиме.

А що Катря слiз вилила, то де вже тi§ й сльози брались. Вiзьме свою

дитину на руки та плаче-плаче! А далi й зарида╓ уголос.

I Прокiп дуже зажурився. Усе щось собi дума╓ i зо мною вже не пожарту╓.

- Оце ж бо якi ви смутнi! - кажу йому одного разу (се було ввечерi,

присмерком). - Чого ви такi смутнi§?

А вiн мене за руку, - пригорнув i поцiлував. Заки я схаменулась, його

вже й нема╓.


XXXII


Усi люди пов'яли, змарнiли; тiльки бабуся велична, як i була. Як не

ла╓, як не кричить на не§ панi, - бабуся не ляка╓ться, не метушиться: iде

тихо, говорить спокiйно, дивиться ясно сво§ми очима ясними. I незчу╓шся,

було, як до не§ пригорнешся та й заплачеш, - от як дитина до матерi сво╓§

рiдно§ горнеться.

- Не плач, моя дитино, не плач! - промовить бабуся стиха, ласкаво. -

Нехай недобрi плачуть, а ти перетривай § усе, витерпи бiдочку!.. Хiба ж

таки й перетерпiти не можна?

Господи! Як же смутно й сумно жилося! Не чути смiху, не чути гласу

людського. У двiр душа жива не навiда╓ться, - хiба за дiлом, - та так

боязко огляду╓ться, так поспiша╓ться вже, наче йому з пущi вихопитись од

звiра лютого йдеться.

Спiзнилась якось, вечерявши, та й бiжу хутенько. "I чому хоч Прокiп не

прийшов вечеряти!" - думаю. Коли вiн так i вродивсь перед очима мо§ми!

Перейма╓ мене i оббiгти не пуска╓.

- Устино, скажи менi правдоньку: чи ти мене любиш? Утекла б я од його,

так ноги мене не несуть. Стою, горю... Вiн тодi мене за руку!.. Обiйма╓,

пригорта╓, та все пита╓: "Чи люби ш?" Такий чудний!..

Посiдали, поговорили, покохались, - усе лихо забулось. Весела душа моя,

i свiт менi милий, i таке в свiтi гарне все, таке красне!.. Чого вже, коли

й панi постерегла: "Що це тобi? - каже. - Чого ее так розчервонiлась, наче

хто вибив? Чи, може, що вкрала?!"


XXXIII


Боже мiй милий! Як то вже я того вечора захисного, темного дожидаю!..

Звелить панi на вечерю йти - Прокiп мене дожида╓. Перейме та посто§мо

удвiйзi, погорю╓мо обойко... Бо денно§ пори, хоч i стрiнемось, - тiльки

зглянемось, словечка не перемовимо, розiйдемось.

- На лихо ви покохались! - каже було Катря.

- З бiса розумна ти, моя люба! - кепку╓ з не§ Назар. - Коли б тепер ти

вдруге мене полюбила, то б i лапки полизала ╓си!

- Кохання в мене на умi!.. Менi й вони двойко серце сушать, як

подумаю-погадаю...

- Чого се ви дiвчину сушите та ляка╓те? - озветься бабуся. - Коли вже

покохала, нехай коха╓: то §й судьба така судилася.


XXXIV


А панi куди далi, то все злiсливша, усе лютiша: аби я трохи спiзнилась,

забарилась: "Де була?", та й стрiне мене на панському порозi лиха година.

Перво тугою тужила я тяжко, а там усе менi стало не вдивовижу, усяка

ганьба байдуже. Сказано: встань, лихо, та й не ляж!.. Було, поки ла╓,

коренить - несила моя, сльози ринуть, а наплачуся добре, утрусь, - така

собi веселенька, жартую, пустую!.. I коса заплетена дрiбненько, i сорочка

на менi бiла, - нiкому, було, й не хвалюся. Що менi поможуть? Тiльки сво╓

лихо тяжке згадають!.. А Прокiп наче нiч темна ходить, i вже тодi нi до

§дла, нi питва, нi до розмови.

Господи милий! Сво╓ лихо, чуже лихо, - не знать, що й робити, що

починати. У Катрi дитинка занедужала: а тут обiд панам звари, вечерю звари

та город скопай, обсiй, - та ще панi грима╓: "Нiчого не робиш, ледащо!

Дурно хлiб мiй §си! Ось я тебе навчу робити!"

Цiлу нiч Катря не спить над дитиною. На день благословиться, - до

роботи. Бабуся тодi пильну╓ мало§, розважа╓ Катрю; то дитинку до не§

винесе, то сама вийде та розкаже: "стихла мала!" або "спить мала!" I

такеньки, наче благодать божа, допомага╓, невтомлива, невсипуща.

- Чого се ви, Катре, так надда╓тесь, без спочинку? - кажу §й.

- Робитиму, робитиму, поки сили. (А очi в не§ так i горять

позападавши). Може, вгоджу, може, вмилосерджу!

Отже, не вгодила й не вмилосердила. Робила й не спала, поки аж

нечувственний сон §§ обняв коло колиски. Прокинеться, - до дитини, а

дитинка вже на божiй дорозi. Тiльки глянула на його бiдолашна мати, тiльки

вхопила його до серця, - воно й переставилось.

I побивалася ж Катря, i мучилась, i радiла:

- Нехай же мо╓ дитя, мо╓ кохане-дороге, буде янго лятком божим, - лиха

не знатиме мо╓ рiднесеньке! - А далi й заголосить: - А хто ж до мене

рученята простягне? Хто мене звеселить у свiтi?.. Дитино моя! Покинула

мене, моя донечко!

Назар - нiби й нiчого, розважа╓ свою Катрю, молодим §§ вiком заспокою╓,

а в самого вже пом'якшав гучний голос, - потай усiх суму╓.

По тiй печалi зовсiм захирiла, занепала Катря. Не то щоб робити, вже й

по свiту ходить не здужа╓. А панi все-таки:

- Чому не робиш дiла? Я тобi те! Я тобi друге!

- Тепер я вже не боюсь вас! - одказала Катря. - Хоч мене живцем iз'§жте

тепер! Дала ж §й себе знати панi!..

- Прокопе! - кажу я. - Що оце з нами буде!

- Устино-серце! Зв'язала ╓си менi руки!..


XXXV


Прогнала панi Катрю з двора на панщину: не вважила й на §§

чоловiка-вiзнику.

Пан, нишком од панi§, дав §й карбованця грошей, та не взяла Катря; вiн

положив §й на плече, - скинула з себе, наче жабу, тi грошi. Як упав же той

карбованець на мурiг, - i залiг там, аж зчорнiв; нiхто не доторкнувся. Та

вже сама панi, походжаючи по двору, вздрiла i зняла.

- Се, певно, ти грошi сi╓ш? - каже на пана. - Ой, боже мiй, боже мiй!

Пан на те нiчого не одказав, тiльки зчервонiв дуже.

А Катря не схотiла на свiтi жити. Щось §й приключилось пiсля то§

наруги. Бiгала по гаях, по болотах, шукаючи сво╓§ дитини, а далi якось i

втопилась бiдолашна.

Пан дуже зажурився; а панi:

- Чого тобi смутитись не знать чим? Хiба ж ти не помiтив по нiй, що

вона й здавну навiжена була! I очi якiсь страшнi, i заговорить, то все не

путн╓...

- I справдi, - вхопився пан за те слово, - не повно в не§ ума було!

Навiжена та й навiжена... Нащо й краще! Порадились помiж собою такеньки

та й спокiйненькi собi...


XXXVI


Згодили якось москаля з мiста за куховара. То ж бо й був чудний! Як

зварить панам §сти, сам пообiда╓, то ляже на лавi та все свище, та свище,

та свище, та раптом як спiвоне! - дзвiнко-тоненько, помiсь пiвень

кукурiка╓. Сьому байдуже було наше лихо; тiльки, було, спита╓: "Сьогоднi

бито? - та й додасть: - Iначий i не можна: на те служба!"

Назар уже не той став, уже й вiн якось поник, а все жарту╓:

- Коли б менi хоч один день хто послужив, довiку б згадував!

Панi того куховара дуже хвалить, що такий, мовляв, чоловiк вiн хороший,

так мене поважа╓! А вiн, було, як сто§ть перед панi╓ю, то мов стрiла

вистромиться, руки спустить, очi второпигь на не§: "Ловив я рябе порося;

втекло рябе порося у бур'яни; то я до чорного поросяти; вловив чорне

порося, ошпарив чорне порося, спiк чорне порося..." Такеньки усе чисто

одбубонiв i дожида╓, що панi йому одкаже; сам тiльки очима луп-луп!..

А панi йому раз по раз:

- Добре! Добре! Усе добре!.. Тiльки ти гляди в мене, - не розледащiй

мiж мо§ми вовкодухами.

- Нiколи того не всмiю, ваше високоблагородiе!,, Вклониться §й низько,

вправо, влiво ногами човг! Та i з хати, та на лаву - i знов свище.

- Бодай вас! - кажу йому якось. - Коли вже ви перестанете того свисту!

Тут горе, тут напасть, муки живi§, а ви...

- Не горюй, не горюй, дiвко! На те вона служба назива╓ться. Он бач,

скiльки в мене зубiв зосталось... На службi втеряв!.. Був у нас копитан...

ух!

Та тiльки ухнув.

- А ти що думала? Як у свiтi жити? Як служити? Як вислужитись? Тебе

б'ють, тебе рвуть, морочать тебе, порочать, а ти стiй, не моргни!.. I!

Крий, боже!

Зговоривши те╓, знов свистiти! А Прокiп з серця аж люльку об землю

гепнув.

- Воли в ярмi, та й тi ревуть, а то щоб душа християнська всяку догану,

всяку кривду терпiла i не озвалась! - гримнув на москаля, аж той свистати

перестав. Дивиться на його, як козел на новi ворота. - Не така в мене

вдача! - каже Прокiп. -Я так: або вирятуйся, або пропади!

- А в мене така знов удача: утечи! - зареготав Назар. -

Мандрiвочка-рiдна тiточка.

- Пiймають! - скрикнув москаль, схопившись. - Пiймають - пропав!

Що там у кого було на серцi, а всi засмiялись.

- Нe кожний копитан швидкий удасться, - каже Назар, - iнший побiжить,

та й спiткнеться. А ти ось що лучче скажи: куди втiкати?.. Од яко§ втiк,

таку й здибав. Iз дранки та вберешся в переперанку... '

Та все пани, та все дуки... - заспiвав, як у дзвiн ударив.


XXXVII


У рiк стара панi вмерла. Не хотiлось дуже §й умирати! Усе молитви,

святе письмо читала, по церквах молебнi правила; свiчки перед богами

невгасимi палали. Якось дiвчинка не допильнувала, та погасла свiчечка, -

велiла дiвчинку ту висiкти: "Ти, грiшнице, i мо╓му спасiнню шкодиш!"


XXXVIII


Наша панi журилась i плакала за старою дуже.

- Вже тепереньки сама я в свiтi зосталась! Обдеруть мене тепереньки, як

тую липку! Мо╓ око всього не догледить; а на тебе, - каже пановi, - яка

менi надiя? Ти менi не придба╓ш, хiба рознесеш i те, що ма╓мо. Ти й не

дума╓ш, що хутко вже нам бог дитину дасть. Для дитини, коли не для мене,

схаменись, мiй друже! Хазяйнуй, доглядай усього, а найперва рiч - не псуй

менi людей.

- Що се ти, любко, бог з тобою! Оте╓ знов усiм турбу╓шся! Та я все

зроблю, що хочеш, усе! Такеньки, було, вмовля╓ §§. Одного разу хотiв вiн

§§ розважити та й каже:

- Годi тобi, голубко, клопотатись. Ось послухай лишень, що я тобi

скажу: я вже кума пригласив.

- Кого ж ти просив? - перехопила його панi.

- Свого товариша. Такий славний чоловiк, добрий.

- Боже мiй! Я одразу догадалась!.. Запросив якесь убожество!.. Та я не

хочу сього й чути! Не буде сього! Не буде!

А сама у плач ревний.

- Серденько, не плач! - блага╓ пан, - серденько, занедужа╓ш!. Не буде

того кума; я його перепрошу, та й кiнець. Скажи тiльки менi, кого ти

хочеш, того й завiтаю.

- Полковника треба прохати, - от кого!

- Полковника, то й полковника. Завтра й по§ду до його. Ну, iзбач менi,

любонько, що я тебе засмутив!

-Ото-то й ╓сть, що ти мене зовсiм не жалу╓ш: усе меiiе журиш!

- Голубко моя! - промовив пан стиха, - пожалуй i ти мене. Ти, знай,

сердишся, кричиш, сваришся; а я сподiвався...

Та як зарида╓!

Панi до його:

- Чого се ти, чого?

За руки його хоче брати; а вiн затуливсь обома та рида╓-рида╓!.. Ледве

вже його розговорила, i цiлувала вже, i обнiмала, насилу стишився.

- Та скажи ж менi, чого се ти заплакав? Ну, скажи! - просить його.

- I сам не знаю, моя любо, - одказу╓ пан, нiби всмiхаючись, - так

чогось... Нездужаю трохи. Ти об сьому не думай, а насмiйсь менi, що я,

наче маленький, розплакався.

А сам зiтхнув.

- Ти, може, дума╓ш, що я вже тебе не люблю? - говорить панi.

- Нi, любиш.

- Люблю та ще й як!.. А вкупцi не можна раз у раз сидiти: треба

господарювати, мо╓ серце!

Та й поцiлувала його.

Уранцi по§хав пан i полковника завiтав у куми.


XXXIX


Народився син у панi§. Що тих гостей на§хало на хрестини! Обiд справили

бучний. Кум-полковник вкотив у двiр сивими кiньми, побрязкуючи,

подзвякуючи бубонцями. Сам огрядний, кругловидий, червоний, усе вуса

закручу╓ правицею, а лiвою шаблю придержу╓ та плечима все напина╓ться

вгору.

Я рада, що менi трошки вiльнiше, - вибiгла до Прокопа, - стою,

розмовляю з ним коло рундука. Коли де не взявся пан, - веселий такий, як

ще був за свого женихання з панi╓ю.

- Чого се ви тут сто§те обойко? Що розмовля╓те? - смi╓ться.

А Прокiп йому:

- Пане, оддайте за мене дiвчину!

- Добре, бери. Прокопе! Я не бороню. Повiнчайтесь, та й живiть собi

любенько.

- А панi? - каже Прокiп.

Пан зiтхнув i задумався, а далi й каже:

- Iдiть за мною! Вiзьми §§ за руку, Прокопе!

Сам пiшов у кiмнати, а Прокiп веде мене за ним, стпскаючи мою руку.

- Любо! - сказав пан, - я оце до тебе молодих привiв. Чи вподоба╓ш?

А тут у кiмнатi панiв, панiй!.. I полковник помiж усiма, неначе той

iндик переяславський, походжа╓ та все потроху пирха╓.

Наша сидить у крiслечку. Зирнула на нас i одвернулась. Усмiх веселий

простиг, гнiвно на пана згляне й пита╓:

- Що се таке?

Прокiп кланя╓ться, просить.

- Я вже позволив, - каже пан, - не борони й ти, моя кохана. Дав нам

господь щастя, - нехай i вони щасливi будуть!

Панi все мовчить та уста гризе. А полковник i вирветься, й загуде, як

на трубi:

- До пари, бiсовi дiти, до пари! Обо╓ хорошi! Треба §х звiнчати, кумо

моя мила. Хочеш замiж, дiвко? - пита╓ мене, та що хоче моргнути, то й очi

заплющить: не моргне, вже несила - випив повно.

Усi пани за ним пiдхопили:

- Одружiть §х, одружiть! Чу╓те: кум ваш, полковник, говорить, що до

пари...

Тодi вже й панi:

-Та нехай собi!

Ми й незчулися, як за порiг переступили. Кинулись духом i, не справивши

нiчогiсiнько, похапцем звiнчалися, щоб ще не розлучила нас панi.

Дуже вона гнiвалась на пана:

-Як ти мене пiдвiв! - дорiка╓. - Я сього не можу тобi подарувати, як ти

мене пiдвiв!

- А тобi, - свариться на мене, - тобi буде!

"Нехай уже буде що буде, - думаю, - та вже ми побралися!" Велико тiшить

мене, що тепер озватись до його можна при людях, глянути на його, що вже -

мiй!


XL


Я зосталась при панi§, як i була. Ще гiрш надо мною коверзу╓ вона, ще

гiрш варить з мене воду та все примовля╓:

- А що? Яково тобi у замужжi? Покращало?

Як не заговорить чоловiк, як не пожалу╓, то часом так прийде, що примiг

би - крiзь землю пiшов. А зiйдуся з ним, - весело й любо; усе лихо забуду.

Тiльки чоловiк мiй куди далi, то все хмурнiший ходить, аж менi серце

болить.

- Чи ти вже мене не любиш, Прокопе?

Вiн пригорне мене та подивиться в вiчi так-то любо, що чую, наче в мене

крила виростають.

- А чого ж усе смутний, Прокопе?.. От ми вже тепереньки вкупцi навiки.

- О, мо╓ серденько! Тяжко було без тебе, а з тобою ще тяжче... Яково-то

сподiватись щогодинки в бога - догани тобi та муки!.. А боронити -

несила... Важко, Усте!

- Як-небудь i зо мною бiду перебудемо, Прокопе. Як на мене, то все

удвiйзi легш.

- А може, й справдi так,рибонько!

Та й усмiхнеться i пожалу╓ мене.

Так-то вже я радiю, як розговорю його, розважу!


XLI


Жили ми такеньки з бiдою та з журбою до осенi. Тут i зчинилось...

Одного дня трусили в садку яблука в кошi, а чоловiк мiй струшу╓ та все

з яблунi на мене погляда╓ то з-за тi§ гiлки, то з-за тi§. Трохи вже й

притомилась бабуся, - сiла одпочити.

- От уже й лiтечко красне минулося! - промовила, - сонечко ще свiтить,

та вже не грi╓.

Се╓ кажучи, роздивля╓ться навкруги.

- Устино-голубко! Адже ото неначе дiтвора з-за лiси визира╓? - пита╓

мене.

Я гляну - аж справдi коло тину купка дiток.

- А що, дiтки? - пита╓ бабуся, - Чого прийшли, мо§ соколята?

Малi мовчать та тiльки оком закидають у кошi з яблуками.

- Ходiть лишень ближче, хлопченята: я по яблучку вам дам! - каже на §х

бабуся.

Дiтвора так i сипнула в гад. Обступили стару, як горобцi горобину, а

стара обдiля §х, а стара обдiля... Загуготiло, загомонiло коло нас:

звiсно, дiти. Коли се зненацька як гримне панi:

- А то що?

Перелякались дiти. Которi в плач, а хто в ноги, - тiльки залопотiло. I

в мене серце заколотилось. Бабуся спокiйненько одповiща╓:

- Се, - каже, - я по яблучку дiткам дала.

- Ти дала? Ти смiла? - заверещить панi(сама аж труситься). - Ти,

мужичко, мо╓ добро крадеш!.. Злодiйко!

- Я - злодiйка!? - вимовила стара... Зблiдла, як хустка, i очi §й

засяли, i сльози покотились.

- Бiльш красти не будеш! - кричить панi. - Я тебе давненько

пристерiгаю, - аж от коли пiймалась... Панськi яблука роздавати!

- Не крала я зроду-вiку мого, панi, - одмовляе стара вже спокiйно,

тiльки голос §§ дзвенить. - Пан нiколи не боронив, сам дiтей обдiляв. Бог

для всiх родить. Подивiться, чи для вашо§ ж душi мало?

- Мовчи! - писнула панi, наскакуючи.

Хруснули вiти. З-за зеленого листя визира╓ мiй чоловiк, та такий у його

погляд страшний! Я тiльки очима його благаю.

- Злодiйка! Злодiйка! - карта╓ панi бабусю, вкогтившись §й у плече, i

сова╓ стару, i штовха╓.

- Не по правдi мене обмовля╓те! Я не злодiйка, панi! Я вiк iзвiкувала

чесно, панi!

- Ти ще зо мною заходиш?

Та зо всього маху, як сокирою, стару по обличчю!

Захиталась стара: я кинулась до не§; панi - до мене; мiй чоловiк - до

панi§.

- Спасибi, моя дитино, - промовля╓ до мене бабуся, - Не турбуйся, не

гнiви панi§.

А панi вже вчепилась у мо§ коси.

- Годi, панi, годi! - гримнув чоловiк, схопивши §§ за обидвi руки. -

Цього вже не буде! Годi!

А панi у гнiву, у дивi великому, тiльки викрику╓:

- Що? Як? Га?

Схаменувшись трохи, до Прокопа. А той сво╓:

- Нi, годi!

Тодi вона у крик. Назбiгалися люди, дивляться. Пан що було в його духу

пригнався.

- Що се?

Мiй чоловiк випустив тодi панiю з рук.

- От тво§ щирi§ душi! - ледве промовила панi. - Дякую тобi!.. Та чого ж

ти мовчиш? - скрикнула ще голоснiш. - Менi мало рук не вломили, а ти

мовчиш!

- Що се поробилось? - пита╓ пан на всi сторони у великiй тривозi.

Панi й почала: i обiкрала §§ стара, i всi хотiли §§ душi, - такого вже

наковчила! Сама i хлипа╓, i кричить, i клене, що вже i пан розлютувався.

Як кинеться до мого чоловiка.

- Розбишака!

- Не пiдходьте, пане, не пiдходьте! - озвався мiй понуро.

- Е, бачу, - каже пан, - тобi тут мiсця мало. Постой же: розбишатимешся

у москалях - скiльки хотя!

Панi аж верещить-

- У москалi його, у москалi!.. Тепер i прийом у городi; зараз i вези

його!

- Вiзьмiть його! - крикнув пан на людей. - Зв'яжiть йому руки!

Прокiп не пручався, сам руки простиг, ще й всмiхнувся. А Назар пiд той

гук до мене:

- Чого злякалась? Чого плачеш? Гiрше не буде!.. От чи буде краще, - не

знаю...


XLII


Повели Прокопа в хату. Сторожа сто§ть коло дверей. На дворi вiзок

запрягають, Назар запряга╓ конi пiд пана. Довго думав мiй чоловiк, - далi

каже:

- Устино! Сядь коло мене!

- Що ти починив, мiй голубе! Що ти сподiяв! - говорю йому.

- А що я сподiяв? Будеш вiльна, - от що! Будеш вiльна, Устино!

- Воля, - кажу, - та без тебе! Так менi гiрко стало!..

- Воля! - покрикне вiн, - воля!.. Та на волi i лихо i напасть - нiщо не

страшне. На волi я гори потоплю! Акрiпаку хоч як щаститься, усе добро на

лихо стане.

Аж ось заторохтiв на дворi вiзок. Повели Прокопа. Я, в чiм була,

схопилась до його на вiзок. Стара мене благословля╓ i його:

- Нехай вам мати божа допомага╓, дiти! - А сльози тихi так i бiжать з

очей ласкавих.

Помчали нас. Як то ще панi не схаменулась про мене, наставляючи на

дорогу пана: не пустила б!

╥дем мовчки, побравшись за руки. Я не плачу, не журюся, тiльки серце

мо╓ колотиться, серце мо╓ трепечеться...

Пiд'§жджа╓мо до мiста. Пан закурiв коло нас i випередив. В'§хали в

мiсто. Хутко проторохтiли улицями. Коло високого будинку стали.

Випустив Прокiп мою руку:

- Усте, не журися.

Повели його до прийому. Я на рундуцi сiла, як на гробовищi.

- Не вдавайсь у тугу, - каже Назар. - Бiс бiду перебуде: одна мине -

десять буде.

А сам почав уже сивим волосом, як снiжком, присипатись; розважа╓ мене,

а самого, видно вже, що нiхто не розважить.

Коли виводять мого чоловiка... Боже мiй, свiте мiй! Серце в мене

замерло; а вiн веселий, як на Великдень...


XLIII


Зосталась я з чоловiком у мiстi. Перебiгла година тая швидко, як свята

iскра спахнула, та довiку не забуду!

Зараз мого чоловiка приручили дядьковi, москалевi iстньому, iзучатись

вiйськово§ науки. Дядько був станом високий, очi чорнi; волосся i вус, як

щетина, пужаться; ходить прямо; говорить гучно; поводиться гордо.

От ми йому кланя╓мось, а вiн нiчого; тiльки понуро огляда╓ Прокопа. Да╓

йому Прокiп грошi:

- Вибачайте, дядьку, що мало: крiпак не багацько розгорю╓.

Дядько кашлянув, плюнув:

- Ходiм!

- Ходiм на мiсто, дружино моя, погуляймо! - каже менi Прокiп. Та й

пiшли. Ходимо улицями i заулками, гуля╓мо собi, а вiн пита╓:

- А що, Устино, чи ти чу╓шся, що вже ти вiльна душа?

Та й смi╓ться, заглядаючи менi в вiчi.

Хоч як було менi невпокiйно, хоч як тужило мо╓ серденько, а й я

всмiхнулась i нiби чогось радiла.

Набрела я й хатку таку, що наймалась, а грошей нема. Та й добути

звiдки? Продати нiчого. Я по§хала - нiчого не взяла. Та й не великi скарби

були там у мене: кiлька сорочок, та спiдниць двi, та ще там якась юпочка

та кожушаночка. Не до того менi було тодi, щоб те забирати, а послi вже

панi не оддала. От я й надумала собi: "Пiду я поденно робити!" Порадились

iз Прокопом та й вдались до хазяйки, що хату наймала. Сво╓ лихо

оповiстили, пита╓мо, чи буде §§ рада на те, щоб ми поденно за хату §й

сплачували.

- Добре, - каже, - будуть грошi, оддаватимете поденно, а не будуть, то

я й пiдожду вам.

Ми й перебрались до не§ в хату.


XLIV


Хазяйка наша була удовиця старенька, привiтна й ласкава, а що говiрка!

Розказу╓ та й розказу╓, та все про сво╓ лихо, що весь рiд §х звiвся, що

сама вона в свiтi зосталась, як билина в полi. Зiтха╓ раз у раз,

частенько, було, й сплакне. Та й за нами чимало вона слiз вилила: як,

було, сидимо з чоловiком укупцi та говоримо, вона й почне плакати та

примовляти, що - ось ми молоденькi, ось ми i хорошi - нiвроку: жити б та

жити та людей собою веселити... Приклада╓ та й плаче. Ми вже §§ вмовля╓мо!

Хiба тодi ущухне, як надiйде дядько та гримне на не§: знов баба кисне!

А вона його боялась дуже, що такий вiн: анi до його заговорити, анi

його спитати.

- Що се за чоловiк у свiтi! - каже, було, стара. - Який же вiн грiзний

та неласкавий - нехай бог боронить! Чи вiн нiколи роду не мав, чи що

таке╓? Бог його зна╓!

Рано-ранiсiнько схоплюся; бiжу на поденщину. Повертаюся пiзно. В руцi в

мене заробленi грошi. Весело поспiшаюсь додому.

Ще на дорозi стрiне мене чоловiк; любо та мiцно стисне за руку i спита╓

тихенько:

- Чи добре натомилась, Усте?


XLV


От якось сидимо ввечерi: москаль на лавi з люлькою, хазяйка коло

вiконця, а ми з Прокопом оддалiк. Сидимо мовчки всi; коли у дверi хтось -

стук-стук; а далi: - Здоровi були! - гукнуло щось за дверима.

Се ж Назар!

Увiйшов i сто§ть перед нами, стелю пiдпираючи: люлька в зубах; i

сивизна, ти б казав, у густi кучерi поховалась.

- Хазяйцi i всiм нехай бог помага╓!

- Спасибi! Милостi вашо§ просимо! - вiта╓ його стара.

- Звiдки се ти взявся, Назаре? - пита╓ Прокiп. - От наче з землi

вийшов!

- Я звiдти, - каже, - звiдки добрi люди мандрiвки виглядають.

Дядько поворушивсь, - погляда╓ на дверi.

- А чого се крутишся, пане москалю? Однi§ вiри, - не цурайся.

Дядько все дивиться на вiкна, на дверi.

- Овва, який же баский! Чи не вiтра в полi хочеш пiймати?.. Да ти й

сам, бачу, степовик... От же й не пробуй - не пiйма╓ш. А лучче дай менi

люльки запалити... Як же вам ведеться тут? - пита╓ нас. - Почому в мiстi

молодицi моторнi та гарнi? - морга╓ на мене.

- А в вас там як? - питаю в його.

- Як?! На вибiр дають, на людськую волю: хоч утопись, хоч так загинь.

- Ох, менi лишечко! Годино моя! - зажурилась хазяйка. '

Дядько тiльки вуса покрутнув.

- А стара? - питаю.

-Живе. Стара все перетерпить. Кланя╓ться вам. Питаю за себе, що там

панi казала.

- Еге! Було за вас обох пановi на горiшки: "Через твiй, - каже, -

розпуск двох робiтникiв утеряли! Хто ж дурнем зостався?" - се все панi; а

я скажу: дурень не дурень, а, стоячи перед нею, на розумного й трошки не

походив.

Хазяйка тим часом вечеряти просить. А Назар достав iз-за пазухи пляшку

горiлки i поставив на столi.

- Вип'╓мо, - каже, - по повнiй, бо наш вiк недовгий!.. Бувайте здоровi,

в кого чорнi брови!

А дядько:

- Що се, - каже, - за горiлка? Лучче води напитись, як тако§ горiлки!

- Коли хто схоче, то нап'╓ться й води, - озвавсь Назар.

- Горiлочка, зда╓ться, добра, - каже хазяйка.

- Бодай тому шинкаревi таке життя добре! - одгримнувсь дядько. А проте

випив iще, iще й iще. Вип'╓ i сплюне, нала╓ i знов вип'╓.

Стара диву╓ться та головою хита╓, а далi вже не стерпiла:

- Що ж ви так §§ гудите?

- Не тво╓ дiло, бабо! - гукнув дядько. - Для приятелiв п'╓мо всяку.

- Та на здоров'ячко ж!

- Знайте нашу московську добрiсть! - додав Назар. Вечеря╓мо, говоримо;

а дядько п'╓ та й п'╓, та й п'╓. Зблiд на лицi й на стiл схилився.

Дивиться на нас iз чоловiком та й каже:

- Ой ви, молодята, молодята! Недовго житимете вкупцi... Та годi, не

журiться!.. Пожили, порозкошували - i буде з вас. Бува й таке, що з

сповиточку ласки-добра не зна╓ш, - вiк звiку╓ш пiд палкою... Отак живи!..

Без роду, без плем'я, без привiту, без совiту, - на всiх розкошах!

А стара тодi до його:

- А де ж ваш рiд, дядечку? Звiдки ви самi?

- З кантонiстiв! - одказав похмуро москаль. - 3 тих, коли чули, що нас

у холеру поменшало. Роду нема, не знав i не знаю.

- А матуся ваша?

- Казав: не знаю!.. Чого дурпо розпитувати?

- Отакеньки i я тепер безрiдна! - каже хазяйка хлипаючи.

- Iще й вона мiж люди! - гукнув москаль. - Що тво╓ лихо!.. Плюнуть! Он

лихо, то лихо: що нiкого тобi згадати, нiхто й тебе не згада╓; нiкуди пiти

й нiде зостатись. Усi тобi чужi, i все, усе чуже: i хата, i люди, i

одежа... Степовик! -мовляв (до Назара)... - Так, брате! Мене з стенiв

узято... Ну, i славнi, мабуть, тi§ степи були!.. Дай, бабо, горiлки!

Вип'╓мо до дна, бо на днi молодi§ днi!

А в самого сльози котяться-котяться. I смi╓ться вiн разом, i горiлку

п'╓... Далi вже як упав па лаву, так i заснув.

- Ну, по сiй же мовi та будьмо здоровi! - каже Назар. - Прощай,

Прокопе-брате!.. Та ось трохи не забув. Принiс я тобi грошенят крихту:

п'ять карбованцiв. Поживай здоров!

- Спасибi, брате! Не знаю, коли вже я приможуся тобi вернути.

- Гай-га! Аби живi були! Се не панськi грошi - братерськi: ними не

зажуришся. Я собi зароблю: тепер я вiльний хоч на пiвроку; з собаками не

пiймають.

Та й пiшов, попрощавшись. Тiльки його й бачили.


XLVI


Господи милий! Яке ж то життя тодi наше було! Хоч i з бiдою, хоч i з

лихом, а таке ж то любе, таке благодатне! Легко зiтхнути, весело глянути й

думати: що зароблю, то все на себе; що й посиджу i поговорю, - нiкого не

боюся; робитиму чи нi, - нiхто мене не присилу╓, нiхто не займе. Чуюся на

душi й на тiлi, що й я живу.

Коли так навеснi чутка: москалi виходять у поход!

- Неправда сьому! - вмовляю себе; а серце мо╓ одразу почуло, що правда.

А тут i наказ: у поход, у поход лагодитись!

Прокiп мене розважа╓, доводить менi, що се лихо дочасне, що повернусь,

каже, - будемо вiльнi.

- Так, так! - кажу, - так, мiн голубе!

А серце мо╓ болить, сльози ринуть.

Вже й день походу намiчений. Пiшли ми в хутiр попрощатись. Панiв не

було дома; тiльки бабуся сама на господарствi. Бабусечко ж моя люба! А я

§§ здалеку па вздвiр'§ пiзнала, а пiзнавши, заплакала. Душею живою вона

тiльки жива була. Прибiжу до не§, обiймаю, як матiр рiдну.

- Чого ти плачеш, моя голубко? - пита╓ мене стиха.

- Оце ви тут зоста╓тесь, у сьому пеклi!

- Та вже ж тут, пташко. Тут я родилась, тут я хрестилась, тут

сиротiла... тут i вмру, моя дитино.

- Та до смертi терпiтимете?

- I терпiтиму, пташко.

Поблагословила вона пас, як дiтей рiдних, обдiлила, чим ма.'iп.

Попрощалися ми, пiшли... Та й не раз, не два обертались, дивились. На

порозi сто§ть бабуся; навкруги тиша;

скрiзь ясно; з поля вiтерець вi╓; з га§в холодок дише; десь-то вода

гучить; а високо над усiм гра╓-сiя╓ вишн╓ промiня╓те сонечко...


XLVII


Провела я чоловiка аж до Ки╓ва. У Ки╓вi служити зосталась, а вiн з

вiйськом кудись далеко на Литву пiшов.

- Не суши себе слiзьми, серденько! - приказував. - Я вернусь...

сподiваюся. Сподiвайся й ти. Дожидай мене!

Дожидаю... Що яка ти, служба, довга! Уже сiм год, як вiн пiшов. Чи то ж

побачу коли?.. У сво╓му селi не була. Перечула через люди, що всi живi.

Ведеться так, як i перш велося. Бабуся живе, терпить, а про Назара нема й

чутки. Служу, наймаюся, заробляю. Що наша копiйка? Кров'ю обкипiла! Та

iнколи й менi так легко, так-то вже весело стане, як подумаю, що аби

схотiла, - зараз i покинути ту службу вiльно. Подумаю такеньки - i року

добуду. Якось розважить мене, пiдможе мене та думка, що вiльно менi, що не

зв'язанi руки мо§. "Це лихо дочасне, не вiчне!" - думаю.

То як же менi свого чоловiка забути хоч на хвилинку? Вiн мене з пекла,

з кормиги визволив!.. Та мене й бог забуде! Вiн чоловiк мiй, i добродiй

мiй. Поздоров його, мати божа: я вiльна! I ходжу, i говорю, i дивлюсь -

байдуже менi, що й ╓ тi пани у свiтi!